Az alapvető jogok biztosának
Jelentése
az AJB-210/2013. számú ügyben

Előadó: dr. Dezső Adrienn
dr. Juhász Zoltán
Az eljárás megindulása
Az elmúlt években beérkezett panaszok, valamint a jogászi hivatásrendek képviselői által tett jelzések alapján Hivatalomban fél évig tartó tematikus, átfogó vizsgálatot indítottam, amely a bírósági végrehajtás rendszerét érinti. Erre tekintettel az alapvető jogok biztosáról szóló 2011. évi CXI. törvény (a továbbiakban: Ajbt.) 18. § (4) bekezdése alapján hivatalból vizsgálatot indítottam a jogállamiság és a jogbiztonság elve, a tisztességes eljáráshoz való jog (beleértve a jogorvoslathoz való jogot), valamint a tulajdonhoz való jog sérelmének gyanúja miatt.
Vizsgálatom eredményes befejezése érdekében az Ajbt. 18. §-a, illetve 21. §-a (1) bekezdésének a) pontja és (2) bekezdése, valamint 26. §-a (1) és (2) bekezdései alapján megkerestem érintett, releváns adatokkal, gyakorlati tapasztalatokkal és információkkal rendelkező jogalkalmazó szerveket: Kúria, Magyar Ügyvédi Kamara, Bankszövetség, TIGÁZ Zrt, Budapesti Elektromos Művek Nyrt, Magyar Biztosítók Szövetsége. További szervezetek és személyek közvetlen megkeresés nélkül fejtették ki szakmai álláspontjukat, illetve bocsátottak rendelkezésemre adatokat (például: Magyar Követeléskezelők és Üzleti Információt Szolgáltatók Szövetsége, Hiteles Mozgalom Bírósági- és Végrehajtási Eljárásokat Elemző Munkacsoport). Az így rendelkezésemre álló adatok és információk elemzése alapján feltett kérdésekkel kerestem meg a Magyar Bírósági Végrehajtó Kamarát (a továbbiakban: Kamara) és a Közigazgatási és Igazságügyi Minisztériumot (a továbbiakban: Minisztérium).

Érintett alapvető jogok
–	A jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelménye (Alaptörvény B) cikk (1) bekezdés: „Magyarország független, demokratikus jogállam”.)
–	A tisztességes eljáráshoz való jog (Alaptörvény XXIV. cikk (1) bekezdés: „Mindenkinek joga van ahhoz, hogy ügyeit a hatóságok részrehajlás nélkül, tisztességes módon és ésszerű határidőn belül intézzék. A hatóságok törvényben meghatározottak szerint kötelesek döntéseiket indokolni.”)
–	A jogorvoslathoz való jog (Alaptörvény XXVIII. cikk (7) bekezdés: „Mindenkinek joga van ahhoz, hogy jogorvoslattal éljen az olyan bírósági, hatósági és más közigazgatási döntés ellen, amely a jogát vagy jogos érdekét sérti.”)
–	Tulajdonhoz való jog (Alaptörvény XIII. cikk (1) bekezdés: Mindenkinek joga van a tulajdonhoz és az örökléshez. A tulajdon társadalmi felelősséggel jár.)

Alkalmazott jogszabályok 
–	a bírósági végrehajtásról szóló 1994. évi LIII. törvény (továbbiakban: Vht.)
–	a csődeljárásról és a felszámolási eljárásról szóló 1991. évi XLIX. törvény (továbbiakban: Csődtörvény)

Megállapított tényállás 
A tematikus vizsgálat során megkeresett szervek az alábbiakról tájékoztattak a bírósági végrehajtás akadályaival kapcsolatosan. 
A Kamara válaszlevelében kifejtette, hogy a jelenleg szolgálatot teljesítő mintegy 200 önálló bírósági végrehajtó a bírósági (hatósági) határozatok állami kényszer útján történő érvényesítése során 43-46%-os hatékonysággal jár el, ami mind Magyarországon, mind külföldi viszonylatban kiemelkedőnek mondható. A Kamara elnökének álláspontja szerint, a bírósági végrehajtás jelenleg megvalósítja az Alaptörvény állal is jogbiztonság érvényesülése tárgyában megfogalmazottakat, a bírósági (hatósági) határozatokat hatékonyan hajtja végre. A hatékonysági mulatók további növekedésének, illetve a zökkenőmentesebb végrehajtás megvalósíthatóságának akadályát elsősorban a jogszabályok közötti inkoherenciájában látja a Kamara elnöke (pl.: közigazgatási végrehajtás és a bírósági végrehajtás közötti viszony; devizaadósok megmentésére létrehozott különböző szintű jogszabályok és a bírósági végrehajtásról szóló törvény és ehhez kapcsolódó jogszabályok inkoherenciája). Továbbá a hatékonyságot nagyban csökkentő oknak tekinti, hogy különböző politikai megfontolásból nem kellő alapossággal, átgondoltsággal tett egyes nyilatkozatokat, melyek akár – szélsőséges esetben – az önkéntes teljesítést, ezzel együtt a jogkövető magatartást annulálják, jelentős károkat okoz mind a nemzetgazdaságban, mind a bírósági határozatok hatékony érvényesítésével felmerülő alkotmányos értékekben. A végrehajtási eljárások hosszára vonatkozóan tájékoztatott, hogy az eljárások döntő többségében az elrendelést követő 1 éven belül befejeződnek. Hangsúlyozta, hogy az eljárás határidejét elnyújtó eljárási cselekmények hatására (pl. jogorvoslati kérelmek) számos alkalommal elhúzódik a végrehajtás, ugyanakkor az eljárás elhúzódása csak nagyon kis hányadban róható fel a végrehajtónak.
A végrehajtói letéti számlával kapcsolatosan a Kamara elnöke jelezte, hogy a végrehajtónak jogszabály által meghatározott kötelezettsége a letéti számla nyitása a Vht. 237.§-a alapján. A letéti számlára érkezett összegeket a törvényi előírásoknak megfelelően kell vezetni, illetőleg a letéti számlán megjelenő pénzeszközöket kezelni. A Rendelet 48.§ (1) bekezdése egyértelműen előírja, hogy a követelés teljesítése céljából befolyt összegeket letéti számlán, a végrehajtó vagyonától elkülönítve kell kezelni. A letéti számlákon elhelyezett pénzeszköz teljesítésként érkezik, tehát letétként viselkedik, a letétekre vonatkozó polgári jogi szabályok szerint a végrehajtó azt nem használhatja, más őrizetébe nem adhatja, és természetesen a letétre érkezett összeg nem a végrehajtó tulajdona. A letéti számlán megjelenő összegek után a Vht. 237. § (4) bekezdése szerint a végrehajló kamatot nem fizet, ugyanakkor e bekezdés kimondja, hogy őrzési díjat illetve költséget sem számíthat fel. A letéti számlákhoz nem csak kamatok, hanem költségek is tartoznak. A letéti számlán kezelt összeg után járó, mondhatni minimális kamatösszeg sok esetben arra sem elegendő, hogy a letéti számla költségeit fedezze. 
A csődeljárás, illetve a felszámolási eljárás, valamint a végrehajtási eljárás szabályozása a Kamara elnökének álláspontja szerint sem teljeskörű, és meglehetősen hiányos. Több esetben tapasztalták a végrehajtók, hogy a felszámolási eljárás megindítását követően a kijelölt felszámoló megkereste a bírósági végrehajtót, hogy a végrehajtó az eljárásában lefoglalt adósi vagyontárgyakat oldja fel a foglalás alól. A Csődtörvény úgy rendelkezik, hogy mind az ingatlan, mind az elidegenítési és terheli joggal terhelt vagyontárgy (ingóságok) esetén a foglalás (végrehajtási jog) a felszámolás kezdő időpontjában megszűnik. Ennek alapján a végrehajló nem tehet – és nem is kell tennie – eljárási cselekményeket azok feloldására. A Kamara elnöke jelezte, hogy sem a végrehajló, sem a kamara nem rendelkezik olyan elektronikus rendszerrel, ami jelezné, ha egy felszámolási eljárás megindul egy olyan adóssal szemben aki ellen végrehajtást folytatnak. 
A végrehajló authentikációs kártyája segítségével kapcsolatot tud teremteni az elektronikus cégszolgálattal, ahol naprakész információkat szerez a végrehajtás alatt álló cégek adatairól és a bennük bekövetkezett változásokról. 
A Közigazgatási és Igazságügyi Minisztérium válaszlevele a jelentés kiadásáig nem érkezett meg, telefonon történő sürgetésre azt a tájékoztatást adták, hogy megkereséssel érintett jogszabályok felülvizsgálata folyamatban van, erre tekintettel a módosítások után kívánnak részletes válaszlt adni.
A Kúria elnökének tájékoztatása szerint a hatékony bírósági végrehajtás akadályai között kiemelt szerepe van a végrehajtási eljárás magas költségeinek. Az elnök hangsúlyozta, hogy a végrehajtási eljárás várható költségei közül nem a végrehajtás illetéke gátolja a végrehajtás kezdeményezését, mert az illeték a lehető legalacsonyabb mértékű, illetve összegű. A végrehajtási költség döntő részét a bírósági végrehajtók költsége teszi ki, amelynek összege és előlegezése viszont aránytalan terhet ró a végrehajtást kérőkre, és végső  soron az adósokra. Véleménye szerint a végrehajtók költségének terén a jogi szabályozás elsősorban a bírósági végrehajtói díjszabásról szóló 14/1994.(IX.8.) IM rendelet alapvető változtatására lenne szükség. Válaszában jelezte, hogy az első és a második világháború közötti időszakban a bírósági végrehajtó eljárási díjra, illetve napidíjra, továbbá kézbesítési díjra, fuvardíjra, az irodai munkálatokért járó díjra tarhatott igényt, amelyeknek előlegezése eljárási cselekményenként történt meg. A korábbi szabályozás évszázados tapasztalat eredménye, amelyet álláspontja szerint kár lenne figyelmen kívül hagyni. A mai életviszonyok között is alkalmazható lenne az a megoldás, amely szerint a végrehajtást kérő az egyes eljárási eseményeket megelőzően, illetve a végrehajtási eljárás egyes összefüggő cselekményeinek (p1. az adott időpontra kitűzött ingatlanárverés körébe tartozó cselekményeknek) az elvégzése előtt – tehát ütemezetten – előlegezné a végrehajtó költségét, az előlegezett költség nagysága pedig az adott cselekményhez igazodó mértékű, tételesen meghatározott lenne.  Eszerint a végrehajtó rendeletben meghatározott összegű munkadíj és a várható készkiadás előlegezésére tarthatna igényt az adós vagyonának felderítéséért. Az adós vagyontárgyaitól és a végrehajtást kérő foglalásra vonatkozó kérelmétől függően a végrehajtó újabb munkadíj (és készkiadás) előlegezését kérhetné a végrehajtást kérőtől a vagyontárgyak lefoglalásáért, a későbbiekben pedig az árverés lebonyolításáért, sikertelen árverés esetén az újabb árverésért, stb. Az eljárás előrehaladásának függvényében, szakaszonként előlegezett munkadíjon és készkiadásokon túl végül a végrehajtó igényt tarthatna a végrehajtás eredményességének arányában, ekkor már a behatott összeg %-ában meghatározott összegű jutalékra. A felvázolt megoldás előnye, hogy az eljárás kezdetén nem ró aránytalanul magas, ugyanakkor bizonytalan megtérülésű költségterhet a végrehajtást kérőre. Emellett mindvégig a végrehajtást kérő kezében marad a végrehajtási eljárás irányításának lehetősége: a rendelkezésére álló adatok alapján fel tudja mérni a kilátásait, a végrehajtás várható eredményességét, és ezek ismeretében rajta áll annak eldöntése, hogy kívánja-e az eljárás továbbfolytatását, megéri-e számára a soron következő eljárási cselekmény költségének finanszírozása. Ez a megoldás amiatt is kedvező a végrehajtást kérő számára, mert mindvégig fenntartja a végrehajtó érdekeltségét a végrehajtás sikerességében, és mivel cselekményenként vagy fázisonként hozzájut az aktuális költségéhez, teljesül az a követelmény is, hogy a végrehajtó munkadíja az elvégzett munkával arányos legyen, amely ugyanakkor azt is jelenti, hogy a végrehajtó is hozzájut az elvégzett munka díjához. Az egyes munkadíjak összegének helyes meghatározása esetén (amelyet az igazságügyért felelős miniszter rendelete tartalmazna) az eljárás során felszámítható összes munkadíj nem lenne több, mint a jelenlegi összes munkadíj, így az említett megoldás az adósra sem róna indokolatlan terhet.
A Kúria álláspontja, hogy a végrehajtási eljárás törvényben előírt, módosított határidők kellőképpen szigorúak, további határidők beiktatása vagy a határidők további szigorítása nem látszik szükségesnek az eljárás hatékonyságának növelése érdekében. Ugyanakkor jelezte azt is, hogy a jelenleg hatályos rendelkezések szerint a közjegyzőknek nincs lehetőségük közvetlen közjegyzői letiltás kibocsátására. Ez azzal a következménnyel jár, hogy a közjegyző akkor sem bocsáthat ki közvetlen letiltást, ha a követelést egyébként az adós munkabéréből kellene és lehetne behajtani. Minden ilyen esetben a végrehajtást kérő kénytelen végrehajtási lap kiállítását kérni a közjegyzőtől, amely számára jóval költségesebb, hiszen a végrehajtási lappal elrendelt végrehajtási eljárást a végrehajtó intézi, akinek költségét a végrehajtást kérőnek kell előlegezni.
A felszámolással eljárással kapcsolatos probléma a Kúria elnöke szerint abból fakad, hogy a felszámoló és a végrehajtó között nincs közvetlen kapcsolat, nem szereznek tudomást egymás tevékenységéről, a megtérült összeg nagyságáról és egymás eljárásnak a másik eljárásra is kiható eseményeiről, így nem is tudják elősegíteni egymás munkáját. A két eljárás között az „összekötő kapocs” a végrehajtást kérő, aki mindkét eljárásban bejelentési kötelezettség terhel abban az esetben, ha a követelése akár részben is megtérül.
A Kúria elnöke úgy véli, a Vht. 34. § (5) bekezdése is átgondolást igényel, ha a teljesítés valóban nincs összefüggésben a végrehajtási eljárással és ez bizonyítható (pl.: elkerülték egymást az egyes események és cselekmények), ilyen esetben felmerülhetne annak lehetősége, hogy a végrehajtó csökkentett összegű költségtérítésre tarthasson igényt. [34. § (5) Ha az adós a végrehajtási eljárás során a végrehajtást kérőnek fizette meg a követelés összegét, a végrehajtást kérő köteles a végrehajtási költségek kielégítéséről is gondoskodni. Ennek keretében a meg nem fizetett illetéket és az állam által előlegezett költséget, valamint a törvényszéki végrehajtó helyszíni eljárása, illetve a tanú díja fejében járó költségátalányt köteles befizetni a megfelelő számlára, a végrehajtás foganatosításáért az önálló bírósági végrehajtót megillető összeget pedig köteles a végrehajtó elszámolási számlájára befizetni, illetőleg nyugta ellenében a végrehajtónak átadni. Ennek elmulasztása esetén ezen összeg megfizetéséért az adós és a végrehajtást kérő egyetemlegesen felel.”]
A rendelkezés kapcsán ugyanis az a gyakorlat alakult ki, hogy ha a végrehajtási eljárás már megindult, a végrehajtó abban az esetben is igényt tarthat az díjrendelet alapján a részére járó költség teljes összegére, ha az adós részéről a teljesítés bizonyítottan nem a végrehajtási eljárás eredményeként, hanem „azon kívül” történt. További probléma, hogy a Vht. nem ad eligazítást a gyakorlati lebonyolítására: kérdés, hogy az említett esetben az adós ellen indult végrehajtás keretében folytatható-e le a végrehajtást kérő, mint egyetemleges adóstárs elleni végrehajtás is. Ha ez nem lehetséges, akkor a végrehajtást kérő egyetemleges felelőssége miként realizálódik: a Vht. ezen rendelkezése alapján, kérelem nélkül indulhat-e ellene – külön számon – végrehajtás, vagy esetleg a végrehajtó kérésére a végrehajtást a bíróság végzéssel rendeli-e el. A részletszabályok hiánya miatt a végrehajtók az adós ellen folyó végrehajtást szokták folytatni, a költségek összegének teljes kiegyenlítéséig (amelynek következtében nem jut érvényre a végrehajtást kérő egyetemleges felelőssége). 
A Kúria jelezte az is, hogy a végrehajtás elrendelése és foganatosítása során meghozott jogerős határozatok felülvizsgálatának lehetősége a Vht. hatálybalépésétől kezdődően fokozatosan csökkent, s miután a 2011. CLXXX. törvény 79. §-a 2012. március 15. napjától kezdődően hatályon kívül helyezte a Vht.219. §-át – amely megengedte az ingatlanárverést megsemmisítő végzés felülvizsgálatát – a végrehajtás foganatosítása során hozott egyetlen végzés ellen sincsen helye felülvizsgálatnak. A végrehajtás elrendelésével kapcsolatban kizárólag a külföldi határozat végrehajtási tanúsítvánnyal való ellátásáról illetve végrehajtásának elrendeléséről határozó jogerős végzés maradt felülvizsgálattal támadható az idők során. A kúria elnöke azt is megjegyezte, hogy a végrehajtás elrendelése körében nem látszik indokoltnak a felülvizsgálat lehetőségének a jelenlegitől szélesebb körű biztosítása, ugyanakkor a végrehajtás foganatosításával kapcsolatban a felülvizsgálat hiánya sérelmeket okoz. A Vht. 219. §-ának hatályon kívül helyezése kétség kívül meggyorsította a végrehajtási eljárást, hiszen a felülvizsgálati kérelem elbírálása (bár a Kúria ezeket az ügyeket soron kívül intézte) hónapokat vett igénybe, s amennyiben a Kúria hatályon kívül helyezte az ingatlanárverést megsemmisítő végzést, igen bonyolult jogi megítélésű helyzet állt elő, ha a végrehajtó időközben újabb sikeres árverést tartott. A végrehajtás foganatosításával kapcsolatos felülvizsgálat lehetőségének teljes megszűnése azonban több veszéllyel jár. A Kúria kevésbé tudja teljesíteni egyik fontos feladatát: a jogegység biztosítását, hiszen megszűnt a végrehajtási joggyakorlat országos szintű irányításának leghatékonyabb módja. A Kúriához a mai napig nagy számban érkeznek felülvizsgálati kérelem elnevezésű, illetve tartalmuk alapján annak minősülő beadványok. A jelzések szerint nem csak a felek, hanem a végrehajtási ügyeket intéző bírósági titkárok, de maguk a végrehajtók is igényelnék a Kúria iránymutatását a végrehajtási kérdésekben. 
A Magyar Ügyvédi Kamara (a továbbiakban: Ügyvédi Kamara) elnöke válaszlevelében rögzíti, hogy az ügyvédek a beérkezett válaszok többségében a végrehajtói díj összegét, az azzal kapcsolatos számítási módszereket, az ügyintézés határidejét és sorrendjét kifogásolták, ugyanakkor a probléma forrásaként sokan a végrehajtók közti verseny, a végrehajtó lehetséges megválasztásának hiányát jelölték meg. 
Az igazán jelentős problémát azonban mégis a végrehajtás költségeinek előlegezése, az azzal kapcsolatban kialakított végrehajtónként, régiónként eltérő gyakorlat jelenti. Hasonló a helyzet a megelőlegezni kért készkiadások számításával is, amelyek maximumára nincs jogszabályi rendelkezés. A jogszabályi rendelkezések előírják, hogy a végrehajtási költségeket az adós viseli, de a végrehajtást kérő előlegezi. A végrehajtási költség megelőlegezése teljesítésének bevárása elfogadható, azonban indokolt lenne annak beérkezte után az igen rövid határidőn belüli érdemi ügyintézés. Előfordult számos olyan eset is, hogy a végrehajtó a feladataként elvégzendő cselekményeket a végrehajtást kérőre, illetve annak képviselőjére hárította (pl. tulajdoni lap beszerzése, elektronikus ingatlan árveréshez fénykép készítése, lakcím felderítése, stb). Nincs egyértelmű gyakorlat arra vonatkozóan, hogy a végrehajtást kérő az előlegezésen felül köteles-e a végrehajtási költség viselésére abban az esetben is, ha a végrehajtás teljes mértékben eredménytelen volt. A költségekre és díjelőlegre vonatkozó számítások sokszor ellenőrizhetetlenek és követhetetlenek, az alkalmazott elszámolási módszerek, nyomtatványok, sorrendek végrehajtónként eltérőek. Nagyban hozzájárulna a probléma megoldásához, ha a jogalkotó egységesítené az előleg és díjszámítás módszerét és az alkalmazott nyomtatványokat. 
A végrehajtó munkadíját az ügyértékhez igazodóan kellene megállapítani az eljárás kezdetén. Ennek alapján viszont a munkadíj összege nem növekedhetne, az ügyértéket pedig nem lehetne minden egyes behajtás alkalmával újra megállapítani. A gyakorlatban ennek az ellenkezője érvényesül, ami a folyamatosan növekvő járulékok miatt minden behajtási cselekmény alkalmával magasabb összeget mutat. Ez azonban odavezet, hogy a behajtott összeg legnagyobb része folyamatosan a végrehajtó díjára kerül befizetésre. A díjrendelet alapján történő „automatikus” díjazás a valós teljesítmény ellen ható tényező a Kamara elnökének álláspontja szerint. A végrehajtó felé teljesített törlesztések felvetik azt a problémát, hogy némely végrehajtó először teljes egészében a saját költségeire számolja el a teljesítést (akár letiltás esetén is), nem véve figyelembe, hogy a végrehajtást kérőnek is vannak már megfizetett költségei, amelyekre szintén igényt tarthatna arra, hogy az ő költségei is a végrehajtó költségeivel egyidőben, arányosan kerüljenek elszámolásra. 
A Vht. számos esetben nem tűz adekvát határidőt a végrehajtók számára az adott eljárási cselekmény elvégzésére, így például a Vht. 47. §-ában megjelölt megkeresések megküldése sincs határidőhöz kötve. A határidők elmulasztásához pedig nem fűződik a végrehajtókat terhelő szankció és egyéb jogkövetkezmény. Nincs megfelelő szabályozás arra tekintettel, hogy a társszervek irányába kiadott megkeresésekről és az onnan kapott tájékoztatásról a végrehajtást kérőt milyen határidővel kell tájékoztatni. Sok esetben az ilyen tájékoztatás a gyakorlatban nehézkes, gyakran külön írásbeli megkeresést követően is elmarad. Indokolt lenne annak rögzítése is jogszabályi szinten, hogy a jogi képviselő tájékoztatást kapjon arról, hogy mikor, milyen végrehajtási cselekményt hajt végre a végrehajtó. 
Az Ügyvédi Kamara elnöke jelezte azt is, hogy kikerült a Vht.-ból az előzetes eljárás intézménye, mely lehetővé tette, hogy a végrehajtást kérő minimális összegű költségtérítés mellett a közhiteles nyilvántartások alapján információt szerezzen az adós végrehajtás alá vonható jövedelméről, vagyonáról, illetve ha az adós ellen más végrehajtó foganatosított eljárás volt folyamatban. Ezen információk birtokában a végrehajtást kérőnek módjában volt dönteni, hogy folytatni kívánja-e a végrehajtást. Jelenleg az interneten és az informális adatgyűjtésen túlmenően a végrehatást kérők olyan hozzáférési lehetőséggel, amelynek segítségével akár 10 évig is folyó végrehajtási eljárásokban figyelemmel kísérhetnék az adós vagyon helyzetének megváltozását nem rendelkeznek, teljes egészében a végrehajtókra kénytelenek hagyatkozni és többnyire egyedüli lehetőségük, hogy a végrehajtóhoz címzett, az eljárás folytatására irányuló kérelmeikkel akadályozzák meg a végrehajtási jog elévülését, ám ezzel újabb és újabb költségeket okoznak saját maguknak.
A végrehajtók pénzkezelésével kapcsolatosan az alábbiakról tájékoztatott: Sokszor merül fel az igény, hogy a végrehajtó elszámolása a befolyt pénzzel egyértelműbb, követhetőbb legyen. Mindemellett a végrehajtók gyakorlatilag ellenőrizhetetlenek mind a határidők betartásában, mind a végrehajtott összegek elszámolásában. A pénzkezelésre vonatkozóan negatívum, hogy a felosztási terv jogerőssé válását követően még nagyon hosszú idő telik el az összeg kiutalásáig, pedig akkor már az adott összeg a végrehajtást kérőt illetné, esetleges szankció kilátásba helyezése ösztönözné a végrehajtókat a határidők betartására. Indokolt lenne továbbá a végrehajtóknál ugyan jogosan elfekvő és behajtásból eredő pénzösszegek kamatainak a megosztása a hitelezők és a végrehajtó között. 
A végrehajtási eljárás és a felszámolás egymáshoz való viszonya az elnök megítélése szerint is ambivalens. A gyakorlatban nincs szabályozva, hogy a végrehajtó azonnal értesüljön a felszámolást elrendelő végzés jogerőre emelkedéséről, ezért szükséges lenne a két eljárás között egy általános, azonnali jelzőrendszer.
A fentieken kívül jelezte az Ügyvédi Kamara elnöke, hogy a végrehajtók önállóságát, megítélését és munkájuk eredményességét és hatékonyságát nagyban befolyásolná az, ha legalább részben szabadon válaszhatóak lennének. Említette azt is, hogy a végrehajtói díjak között nevesítve is szerepel az önálló bírósági végrehajtói szervezet fenntartására létesített kamarát megillető költségátalány. Megítélése szerint mivel a bírósági végrehajtói tevékenység folytathatóságának előfeltétele a kamarai tagság, így jogos végrehajtást kérő igény lenne az, hogy a működtető kamara költségét ne lehessen közvetlenül áthárítani a végrehajtási eljárás alanyaira. 
A Magyar Bankszövetség válaszából kitűnik, hogy a bírósági végrehajtásban a hatékonyság kérdése körében alapvetően két tényezőt érdemes vizsgálni. Egyrészről a jogszabályi környezetet, azt a feltételrendszert, amelynek keretei között folyik, illetve folyhat az eljárás, másrészről az eljárásban részt vevő szervezetek, hatóságok és a végrehajtók eljárásrendjét, eljárásaik időtartamát, eredményességét és hatékonyságát. Mindkét tényező kapcsán elmondható, hogy egyes esetekben, így különösen a különböző eljárási rendek, határidők miatt a végrehajtási eljárások elhúzódhatnak, a gyakorlati, tényleges kényszerintézkedések foganatosítása késedelmet szenvedhet. A legnagyobb probléma az, hogy a jelenlegi végrehajtási törvény idejétmúlt, korszerűtlen, nem követte a gazdasági élet változásait, különös tekintettel a 2008-ben bekövetkezett válsággal összefüggésben jelentkezett problémákra, átfogó felülvizsgálatra lenne szükség. Célszerű lenne olyan kodifikációs bizottság létrehozását kezdeményezni, amelyben az érintett csoportok, szakmák, gazdasági érdekképviseletek, adósvédő szervezetek, stb. egyaránt részt vehetnek. 
A főtitkár véleménye, hogy a jelenlegi törvény elsősorban a végrehajtó érdekeit védi, sem az adós, sem a hitelezők érdekei, védelme nem jelenik meg kellő hatékonysággal. A végrehajtó munkája során nem érdekelt a sikerben, hiszen a díját enélkül is megkapja. Mindenképpen szükséges a végrehajtói díjszabás módosítása annak érdekében, hogy a díj az elvégzett munkához, az elért eredményhez igazodjon. 
A gyakorlatban a hatékonyságot erősen befolyásolja az ügyek területi elosztása, a- bírósághoz kötöttség és ehhez kapcsolódóan a nagyfokú, de egyenetlen leterheltség, az ügyek szerinti feldolgozás helyett a személyek szerinti ügyképzés,— az ügyben ahány személy, annyi ügy, a lakhely különbség miatt ezt még színezi az, hogy ahány személy, annyi végrehajtó.
Újabb határidőket már nem lát indokoltnak a Bankszövetség beállítani a rendszerbe, sokkal inkább a meglévő határidők betartatásának ellenőrzésére és azok megsértéséhez fűződő jogkövetkezmények alkalmazására kellene a hangsúlyt helyezni. 
Véleménye szerint további problémát jelent, hogy a behajtási jutalék olyan díjelem, amely jelenlegi formájában indokolatlan, hiszen nem arról van szó, hogy a végrehajtó által végzett extra tevékenység eredményeként folyik be a végrehajtóhoz a tartozás összege, hanem a jogszabályban biztosított jogkörét gyakorolva jár el, teljesíti a jogi kötelezettségeket, beszedési megbízást nyújt be a bankszámlákra, letiltást ad ki, árverést tart, stb. 
A Bankszövetség nem tartja fenntarthatónak azt a jogi szabályozást sem, hogy a végrehajtás időtartama alatt a végrehajtási ügyérték folyamatosan nő, mivel a díjrendelet úgy szól, hogy a munkadíj a végrehajtható okiratban feltüntetett főkövetelést, járulékot és költséget magában foglaló együttes összeghez igazodik. Ez alapján minél tovább húzódik el egy végrehajtás, annál jobban nő az ügyérték, amely alapján nő a végrehajtót megillető munkadíj, költségátalány és behajtási jutalék összege is. 
A pénzkezeléssel kapcsolatban gyakori probléma, hogy huzamos idő telik el addig, ameddig a pénz továbbutalásra kerül (időközben pedig a végrehajtást kérőnél kamatozik a követelés, a végrehajtónál pedig a pénz, mely kamat vonatkozásában nem köteles elszámolni). Előfordul továbbá, hogy egyes végrehajtók a befolyó pénzeszközökből nemcsak a költségeiket vonják le és az arányos behajtási jutalékot, hanem levonják a teljes jutalékukat (a még be nem hajtott összegek után is) és csak ezt követően kezdenek utalni a végrehajtást kérőnek. Jelentős probléma, hogy a végrehajtói díjszámítás is végrehajtónként különböző (pl. eltérő típusú felosztási tervek). 
Különösen a több végrehajtást kérő javára folyamatban lévő eljárásokban tapasztalható, hogy országos szinten a szabályok alkalmazása eltérő, mely a különböző helyi bíróságok joggyakorlatának köszönhető. 
A főtitkár megítélése szerint a végrehajtó éppen ezért sem érdekelt abban, hogy korrekt elszámolást, felosztási tervet készítsen, hiszen ha azt a végrehajtást kérő megkifogásolja, előre láthatóan több hónapig nem lesz benne döntés, így nem kell teljesítenie, a letétet lekötheti, kamatoztathatja, melyet nem ad át a végrehajtást kérőnek. Minden bizonnyal a fentiekkel függ össze, hogy egyes végrehajtóknál a díjjegyzékeken szereplő végrehajtást kérő részére járó összegek kifizetése jelentősen elhúzódik. Ennek rendszerszintű nyomon követésére jogalkotói intézkedés szükséges 
A Bankszövetség álláspontja egyértelmű: a felszámolási és a végrehajtási eljárás közötti viszony nem kellően szabályozott, visszaélésekre ad lehetőséget. Több esetben előfordul, hogy a végrehajtó már árverezett befolyt összegek (ezt akár több tízmillió forint lehet) vonatkozásában nem készít felosztási tervet határidőben, majd közzéteszik a felszámolási eljárást. Ezzel a végrehajtási eljárás megszűnik, de a végrehajtó a nála lévő összegek esetében felosztási tervet készít és elszámolja a teljes végrehajtási költséget (végrehajtási ügyérték alapján), természetesen irreális mértékben, majd hosszú kifogásolási eljárást követően a maradék összeget átutalja a felszámolási eljárásba. A felszámolás elrendelése és a felszámoló részére történő átutalás között akár évek is eltelhetnek, a benyújtott végrehajtási kifogások miatt, azonban az időközben felhalmozódott kamat elszámolására a végrehajtó nem kötelezhető, erre vonatkozó bírósági döntések is születtek. A kamat a végrehajtónál marad, ez több millió forint is lehet, az összeg sorsa a hitelező és az adós számára is ismeretlen. 
A Bankszövetség néhány gyakorlati problémát is felvetett:
Ha a végrehajtás alatt lévő ingatlan az egyetemleges adóstársak tulajdonát képezi, akkor is csak töredéktulajdoni hányad kerül árverésre kitűzésre, vagy az egyes tulajdoni hányadok nem egy időpontban, hanem egymás után, ami nyilvánvalóan nehezíti/ellehetetleníti az értékesítést. 
A jogszabály előírja a végrehajtók részére, hogy az ugyanazon adósok ellen folyó eljárásokat egyesítsék. Általános tapasztalat az, hogy ezt még kifejezett kérelem esetén sem teszik meg. Ez a gyakorlat pedig egyértelműen indokolatlan költségnövekedéshez vezet. Amennyiben egy követelés esetén több végrehajtó jár el, rendkívül ritka az együttműködés közöttük, még kifejezett kérés esetén is, így gyakran előfordul, hogy közös tulajdonú ingatlan esetén az egyes tulajdoni hányadok sorsa teljesen eltérően alakul (például jelentős időkülönbséggel kerül a végrehajtási jog bejegyzésre, eltérő a közölt becsérték, az egyik tulajdoni hányadra kitűzik az árverést, a másikra nem).  
Érdemes lenne átgondolni, hogy ingatlan lefoglalásának jogi lehetőségét értékhatárhoz kösse a jogalkotó az adózás rendjéről szóló 2003. évi XCII. törvény példáját követve. Sok felesleges bekapcsolódási eljárást meg lehetne előzni, illetőleg az adós és a jelzálog fedezetes hitelezők közötti fizetési megállapodás sikerét biztosítani abban az esetben, ha 20-30.000 Ft-os követelés miatt nem kellene bírósági végrehajtási eljárásba bekapcsolódni a kielégítési elsőbbség biztosításának megóvása érdekében. 
A Magyar Biztosítók Szövetségének megítélése szerint is a hatékony végrehajtás akadályait jelenti, hogy az egyes eljárási cselekmények nincsenek határidőhöz kötve, és komoly gyakorlati problémát jelent a végrehajtók javadalmazása, érdekeltsége és az eljárás hatékonysága, eredményessége közti kapcsolat hiánya, amelyeket a többi megkeresett szerv is jelzett. 
Az ELMŰ Nyrt. álláspontja szerint is alapvetően a következő tényezők befolyásolják a hatékonyságot: a végrehajtók leterheltsége, a végrehajtási cselekményekhez a jogszabály nem rendel eljárási határidőket, illetve munkadíj mértéke. 
A TIGÁZ Zrt. válaszlevele szerint a hatékony végrehajtás akadályát a részletfizetés körüli anomáliák jelentik. 

A vizsgálat megállapításai
1. A hatásköröm tekintetében
A feladat- és hatáskörömet, valamint ennek ellátásához szükséges vizsgálati jogosultságaimat az Ajbt. határozza meg. Az Ajbt. 18. § (1) bekezdése szerint az alapvető jogok biztosához bárki fordulhat, ha megítélése szerint közigazgatási szerv, helyi önkormányzat, nemzetiségi önkormányzat, kötelező tagság alapján működő köztestület, a Magyar Honvédség, rendvédelmi szerv, közigazgatási jogkörben eljáró egyéb szerv e jogkörében, nyomozó hatóság vagy az ügyészség nyomozást végző szerve, közjegyző, törvényszéki végrehajtó, önálló bírósági végrehajtó vagy közszolgáltatást végző szerv tevékenysége vagy mulasztása a beadványt tevő személy alapvető jogát sérti vagy annak közvetlen veszélyével jár, feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket – ide nem értve a közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálatát – már kimerítette, vagy jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva. 
Az Ajbt. 18. § (1) bekezdésének k) pontja értelmében az Ajbt. alkalmazásában az önálló bírósági végrehajtó és a törvényszéki végrehajtó hatóságnak minősül, így az ő működésükre, az általuk foganatosított végrehajtási eljárások vizsgálatára, a végrehajtási rendszer értékelésére kiterjed hatásköröm. Az Ajbt. 18. § (1) bekezdésének d) pontja alapján kiterjed hatásköröm a Kamara vizsgálatára is. Az Ajbt. 18. § (4) bekezdése alapján adott a hivatalbóli vizsgálatok indításának lehetősége.

2. Az érintett alapvető jogok tekintetében
Az alapvető jogok biztosa egy adott jogi és a mögötte meghúzódó társadalmi problémával kapcsolatos összefüggés-rendszer feltárása során autonóm, objektív módon, kizárólag alapjogi érvek felsorakoztatásával és összevetésével tesz eleget az Alaptörvényben kapott mandátumának. 
Az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdése szerint Magyarország független, demokratikus jogállam. Az Alkotmánybíróság több határozatában rámutatott, hogy a jogállam nélkülözhetetlen eleme a jogbiztonság. A jogbiztonság az állam kötelességévé teszi annak biztosítását, hogy a jog egésze, egyes részterületei és az egyes jogszabályok is világosak, egyértelműek, működésüket tekintve kiszámíthatóak és előreláthatóak legyenek a norma címzettjei számára. A jogbiztonság nem csupán az egyes normák egyértelműségét követeli meg, de az egyes jogintézmények működésének kiszámíthatóságát is. [9/1992. (I. 30.) AB határozat] Az Alkotmánybíróság szerint az alanyi jogok érvényesítésére szolgáló eljárási garanciák a jogbiztonság alkotmányos követelményéből erednek, de szoros kapcsolatban állnak a jogegyenlőséggel, törvény előtti egyenlőséggel is. A megfelelő eljárási garanciák nélkül működő eljárásban ugyanis a jogbiztonság az, ami sérelmet szenved. [75/1995. (XI. 21.) AB határozat] Ezért alapvetőek a jogbiztonság követelménye szempontjából az eljárásjogi garanciák. Csakis formalizált eljárási szabályok megkövetelésével és betartásával működhetnek alkotmányosan a jogintézmények. Az alanyi jogok és kötelezettségek érvényesítésére szolgáló eljárási garanciák a jogbiztonság követelményéből következnek. Megfelelő eljárási garanciák nélkül működő eljárásban a jogbiztonság szenved sérelmet. [9/1992. (I. 30.) AB határozat.] Az Alkotmánybíróság értelmezése szerint a jogállamiság egyik alapvető követelménye, hogy a közhatalommal rendelkező szervek csak a jog által meghatározott keretek között fejthetik ki a tevékenységüket. [56/1991. (XI.8.) AB határozat]
A közvetlen alkotmányi garanciák gazdaságossági és célszerűségi okokból, az eljárás egyszerűsítése vagy az időszerűség követelményének érvényesülése címén sem mellőzhetők. [11/1992. (III. 5.) AB határozat, 49/1998. (XI. 27.) AB határozat, ABH 1998, 5/1999. (III. 31.) AB határozat, 422/B/1999. AB határozat]
A jogorvoslathoz való jog az Alaptörvény szövegéből egyértelműen levezethető alapjog, amelynek gyakorlása feltételhez kötött és azok együttes fennállása esetén mindenkit megillet. Ennek azonban – mutatott rá az Alkotmánybíróság több határozatában – többféle formája lehet. A jogorvoslathoz való jog, mint alkotmányos alapjog immanens tartalma az érdemi határozatok (érdemi bírósági, közigazgatási vagy más hatósági döntések) tekintetében a más szervhez vagy ugyanazon szervezeten belüli magasabb fórumhoz fordulás lehetősége [5/1992. (I. 23.) AB határozat].
Az Alkotmánybíróság 64/1993. (XII. 22.) AB határozatának érvelését követve a tulajdonhoz való jog alapvető jog. Az alkotmányi tulajdonvédelem köre és módja azonban nem szükségképpen követi a polgári jogi fogalmakat. A szükséges és arányos korlátozásnak, illetve a tulajdonjog lényeges tartalmának ugyanis nincs polgári jogi megfelelője. A tulajdonjog részjogosítványai – amelyek még a polgári jog szerint sem mindig a tulajdonost, s egyes esetekben törvénynél fogva nem őt illetik – nem azonosíthatók a tulajdonhoz való jog alkotmányi védelmet élvező lényeges tartalmával. Az Alkotmány szerinti tulajdonvédelem köre tehát nem azonosítható az absztrakt polgári jogi tulajdon védelmével; azaz sem a birtoklás, használat, rendelkezés részjogosítványaival, sem pedig negatív és abszolút jogként való meghatározásával. Az alapjogként védett tulajdon tartalmát a mindenkori (alkotmányos) közjogi és magánjogi korlátokkal együtt kell érteni. A 64/1993. (XII. 22.) AB határozat kimondta, hogy az Alkotmány a tulajdonjogot, mint az egyéni cselekvési autonómia hagyományos anyagi alapját részesíti alapjogi védelemben.
A 42/2006. (X. 5.) AB határozatban foglaltak szerint, több évvel a tulajdoni rendszer átalakulását követően az Alkotmánybíróság már szigorúbb követelmények érvényesítését tartja indokoltnak a tulajdonjog védelme érdekében, mint amit a fenti AB határozat megfogalmazott. A tulajdonjogot a többi alapvető jogtól eltérően szabályozza az Alaptörvény is. Meghatározott feltételek mellett a tulajdonjog teljes elvonását is lehetővé teszi. 
A 64/1993. (XII. 22.) AB határozat rámutatott, hogy „[a]z alapjogi tulajdonvédelem sajátosságai miatt az állami beavatkozás alkotmányossága megítélésének súlypontja, az alkotmánybírósági értékelés voltaképpeni tere a cél és az eszköz, a közérdek és a tulajdonkorlátozás arányosságának megítélése lett”. E megfogalmazásból kitűnik, hogy a tulajdonhoz való jogot korlátozó szabálynál is szerepet kap a „cél” vizsgálata, így e vonatkozásban is érvényesíteni kell az Alaptörvény I. cikk (3) bekezdésének követelményét, miszerint a korlátozásnak „más alapvető jog érvényesülése vagy valamely alkotmányos érték védelme érdekében” kell történnie.

3. Az ügy érdeme tekintetében
3.1. A bírósági végrehajtási eljárás célja és az eljárásban szereplő személyek az alkotmányossági követelmények tükrében
Az Alkotmánybíróság 46/1991. (IX. 10.) AB határozatában kifejtette, hogy a bírósági határozatok tiszteletben tartása, a jogerős bírósági döntések teljesítése – akár jogszerű kényszerítés árán is – a jogállamisággal kapcsolatos alkotmányos értékekhez tartozik. A végrehajtási eljárásban már nem a mindenkit megillető alkotmányos személyi jogokat kell elvont módon védeni, hanem az „ártatlanságában” a megelőző eljárás során megcáfolt jogsértővel szemben kell konkrét törvényes kényszerítő eszközöket alkalmazni. Ha ugyanis a végrehajtási rendszer gyenge és könnyen kijátszható, ez óhatatlanul a bírósági határozatok lebecsüléséhez, jogbizonytalansághoz, a jogtudat romlásához, a jogállamiság sérelméhez vezet. Az ilyen veszély leküzdése nyilvánvalóan mind állampolgári, mind társadalmi, mind pedig állami szempontból alkotmányos érdek. A bírósági ítéletek és más bírósági határozatok végrehajtásakor nem lehet ugyanis feltételezni, hogy az adós először akkor szerezne tudomást a követelésről, amikor a végrehajtó a lakásán megjelenik. A tipikus esetben az adós már a keresetlevél (fizetési meghagyás) kézbesítése során értesül a vele szemben fennálló követelésről. A bírósági eljárásban részt vehet, védekezhet, bizonyítási indítványt terjeszthet elő stb. Az adósnak módjában áll az önkéntes teljesítés is. Ha mégsem teljesít, kiszolgáltatottnak, ártatlannak, emberi méltóságában sértett személynek semmiképpen nem lehet őt tekinteni. Sőt kifejezetten hitelezővédelmi és általános jogállamisági érdeket szolgál az a rendelkezés, hogy a végrehajtó újabb, az önkéntes teljesítésre felhívó felesleges felszólítást már nem küld az adósnak, hanem megjelenik a lakásán és a követelés fejében lefoglalja ingóságait. Az alkotmányos rend védelme a végrehajtási eljárás e fázisában éppen a jogszerű kényszerintézkedések hatékony alkalmazásával érvényesül.
Az önkéntes jogkövetés hiányában kényszerítő jellegű eljárásra van tehát szükség a bíróságok és a jogvitát eldöntő más szervek határozatainak érvényre juttatásához. E célt szolgálja a bírósági végrehajtás is (a Vht. 1. §-a szerint a bíróságok és a jogvitát eldöntő más szervek határozatait, továbbá egyes okiratokon alapuló követeléseket bírósági végrehajtás útján, a Vht. szerint kell végrehajtani). Emellett szerepe van a közigazgatási végrehajtásnak és a közvetlen végrehajtásnak is. A magyar jogban a vagyoni végrehajtásnak ez a három útja ismeretes. A bírósági végrehajtás egyedi vagyoni végrehajtás, szemben a felszámolási eljárással, ami totális végrehajtás, tehát az adós teljes vagyonát fordítja a hitelezők követelésének kielégítésére. A személyi végrehajtás a büntetés-végrehajtás keretében történik. A végrehajtás a pénzfizetésre, illetőleg az egyéb magatartásra kötelezett [a továbbiakban: adós (Vht. 5. § (1) bekezdés)] személyiségi jogait csak kivételesen érintheti [Vht. 5. § (2) bekezdés]. Elsősorban tehát az adós vagyoni jogait korlátozzák, majd az adós vagyoni joga a kötelezettségének erejéig megszűnik, egyúttal e vagyont az adós kötelezettségének teljesítésére fordítják. 
A bírósági végrehajtási eljárásban a legfontosabb érdekviszony, amelyre tekintettel kell lenni a jogi szabályozás és a jogalkalmazás során, a végrehajtást kérő és az adós között áll fenn. A végrehajtást kérő az a személy, akit a végrehajtási jog megillet, tehát a végrehajtási eljárás kezdeményezésére jogosult (a végrehajtást kérő pontos definícióját a Vht. nem adja meg). A bírósági végrehajtás során ugyanakkor más személyek is érintettek lehetnek, mint például a zálogjogosult, az árverési vevő, az adós pénzét kezelő pénzügyi intézmény vagy olyan személy, akinek az adós ingatlanára vonatkozóan az ingatlan-nyilvántartásba bejegyzett joga van, stb. A jogi szabályzás és a jogalkalmazás során ezeknek a személyeknek az érdekeire is tekintettel kell lenni. Természetesen kiemelkedő szerepet játszik az eljárás lefolytatásában a bíróság, az önálló bírósági végrehajtó és a törvényszéki végrehajtó. Az utóbbi két személy foganatosítja ténylegesen a végrehajtási cselekményeket, így az ilyen pozíció betöltéséhez megkövetelt, a velük szemben támasztott törvényi, jogszabályi követelmények szintén garanciális jelentőségűek.
Az adós érdekeinek gondos figyelembe vételét indokolja mindenképpen az a tény, hogy a végrehajtási eljárás nem kontradiktórius eljárás, és nem jellemzik olyan garanciális jellegű intézmények, formák, mint a pert. A bírósági végrehajtási eljárás ugyanis polgári nemperes eljárás, bár a Vht. 9. §-a és 224. §-a szerint azokra a kérdésekre nézve, amelyeket a Vht. külön nem szabályoz, a Pp. szabályai – a polgári nemperes eljárás sajátosságaiból eredő eltérésekkel – megfelelően irányadók, szubszidiárius jelleggel alkalmazandók. A nemperes eljárások egyik sajátossága azonban éppen az például, hogy a bíróság előtt a felek meghallgatására, illetve a bizonyításra szűkebb körben kerül sor, mint a polgári perben.
Mindez, különösen a bírósági végrehajtási eljárás célja és jellege, nagy nyomatékkal támasztja alá azt, hogy a jogi szabályozásnak meg kell felelnie a jelentésem korábbi részében ismertetett alkotmányos követelményeknek, a jogbiztonság elvének, a tisztességes eljáráshoz való jog követelményének (beleértve a jogorvoslathoz való jogot). A bírósági végrehajtási eljárás során végső soron az adós vagyonának tárgyain fennálló tulajdonjogának teljes elvonása történik meg, így indokolt, hogy ez megfelelően kidolgozott, pontos és alkotmányosan kielégítő garanciális szabályok keretei között történjen, akkor is, ha az adós elleni végrehajtás alapja éppen az, hogy jogsértő módon nem teljesítette valamely kötelezettségét (nem teljesített önként). Az alkotmányos követelményeket kielégítő jogi szabályozás és az ennek megfelelő jogalkalmazás nem csak az adós, de a végrehajtást kérő érdekeit is szolgálja, mivel csak az ilyen szabályozás biztosíthatja a végrehajtást kérő érdekeinek a védelmét is. Az alkotmányos követelmények közé tartozik az eredményesség elve is, amely az Alkotmánybíróság idézett 46/1991. (IX. 10.) AB határozata szerint a jogállamisággal kapcsolatos alkotmányos értékekhez tartozik, és végső soron a jogbiztonság és az alkotmányos rend érvényesülésének egyik garanciája.
A bírósági végrehajtási eljárás során figyelemmel kell lenni az arányosság és a fokozatosság követelményére. Ez a végrehajtás kérő és az adós közötti érdekviszony szabályozása: a végrehajtást kérő rendelkezési elvének érvényesülését, valamint az adós védelmét megfelelő arányú szabályokkal kell biztosítani. Így – a nagyobb sérelem okozásának tilalma alapján – korlátozandó a végrehajtást kérőnek a Vht. 8. § (1) bekezdésében biztosított rendelkezési joga, mely szerint a Vht. keretei között a végrehajtást kérő rendelkezésétől függ, hogy az adós milyen jellegű vagyontárgyából kívánja követelésének végrehajtását. Ezt a rendelkezési jogot maga a Vht. korlátozza az arányosság és fokozatosság elvének deklarálásával, másrészt a bíróság is eltérhet a végrehajtást kérő rendelkezésétől az adós érdekében a végrehajtási kényszer arányos, illetőleg fokozatos alkalmazása céljából [Vht. 8. § (2) bekezdés].
Ezek a szabályok olyan alapvető és rugalmasan kezelendő elvet fogalmaznak meg, amelyet az eljáró önálló bírósági végrehajtónak és törvényszéki végrehajtónak a lehető legjobb módon, az adott ügy sajátosságainak megfelelő önálló mérlegeléssel kell alkalmaznia a gyakorlatban.

3.2. Az érintett jogszabályi rendelkezések
A díjrendelet 1. § (1) bekezdése szerint az önálló bírósági végrehajtót a hatáskörébe tartozó végrehajtás foganatosításáért munkadíj és költségtérítés, az adós teljesítése esetén ezenfelül behajtási jutalék illeti meg. A munkadíjat és a költségtérítést a végrehajtást kérő előlegezi; ezeket az összegeket és a behajtási jutalékot az adós viseli. A munkadíjat, a költségtérítést és a behajtási jutalékot a rendeletben foglalt bírósági végrehajtói díjszabás alapján kell megállapítani és várható összegéről a végrehajtást kérőt és az adóst tájékoztatni kell. A díjrendelet 5. § (1) bekezdése szerint a munkadíjat minden végrehajtási ügyben külön kell megállapítani, ez irányadó az egyetemlegesen felelős adósok ellen vezetett végrehajtási eljárásokra is. Ha az ügyviteli szabályok szerint több végrehajtási ügyet egyesítettek, ezek az egyesítés után a díjszabás alkalmazása szempontjából egy ügynek tekintendők. A végrehajtót a munkadíj a rendelet szerint illeti meg. Ha a végrehajtás pénzfizetésre irányul, a munkadíj a végrehajtható okiratban feltüntetett főkövetelést, járulékot és költséget magában foglaló együttes összeghez (végrehajtási ügyértékhez) igazodik. 
A végrehajtási ügyértékhez igazodó munkadíj összege a következőképpen alakul:
100 000 Ft-ot meg nem haladó ügyérték esetén	 4000 Ft	
100 000 Ft feletti, de 1 000 000 Ft-ot meg nem haladó ügyérték esetén 4000 Ft és a 100 000 Ft feletti rész	 
3%-a	
1 000 000 Ft feletti, de 5 000 000 Ft-ot meg nem haladó ügyérték esetén 31 000 Ft és az 1 000 000 Ft feletti rész	 
2%-a	
5 000 000 Ft feletti, de 10 000 000 Ft-ot meg nem haladó ügyérték esetén 111 000 Ft és az 5 000 000 Ft feletti rész	 
1%-a	
10 000 000 Ft feletti ügyérték esetén 161 000 Ft és a 10 000 000 Ft feletti rész	 0,5%-a.	

A végrehajtó a végrehajtás foganatosításával kapcsolatban készkiadásként számíthat fel minden olyan költséget, amelyet a foganatosítás során az ügyhöz egyértelműen köthetően harmadik személy részére kifizet. A végrehajtót a munkadíj 50%-a költségátalányként illeti meg. Ha a végrehajtási eljárás szünetelését követően az eljárást folytatni kell, a végrehajtót a díjrendelet szerinti költségátalány ismételten megilleti.
A díjrendelet 17. § (1) bekezdése szerint a végrehajtót az eljárása kezdetén minden ügyben megilleti a munkadíj és a költségátalány részeként pénzkövetelés behajtása esetén a munkadíj összege és a költségátalány 50%-ának megfelelő összeg, de legalább 4 ezer forint, legfeljebb 75 ezer forint, tartásdíj, munkabér és kártérítési összeg behajtására irányuló eljárásban a pénzfizetésre irányuló végrehajtási eljárásban felszámítható munkadíj összege és a költségátalány 50%-ának megfelelő összeg, de legalább 4 ezer forint, legfeljebb 60 ezer forint. Ezen felül a végrehajtó az eljárása kezdetén költség megfizetésére tarthat igényt a várhatóan felmerülő készkiadás összegének erejéig is.
Ha a végrehajtási eljárás teljesen vagy részben eredményes, a végrehajtót behajtási jutalék illeti meg. Pénzkövetelés esetén a behajtási jutalék összege a végrehajtható okiratban feltüntetett teljes összegből behajtott összeg alapulvételével 5 millió forintot meg nem haladó összeg esetén 10 %, 5 millió forint felett, de 10 millió forintot meg nem haladó összeg után 500 ezer forint és az 5 millió forint feletti rész 8%-a. 10 millió forint feletti összeg esetén 900 ezer forint és a 10 millió forint feletti rész 5%-a.
A végrehajtó a végrehajtási ügy érdemi vagy ügyviteli befejezésekor, meghatározott cselekmény végrehajtása esetén a cselekmény elvégzését vagy elvégeztetését követően az általa felszámított munkadíjról, költségtérítésről, behajtási jutalékról és az őt esetleg megillető egyéb összegről díjjegyzéket állít ki, amelyet a feleknek, végrehajtási kérelem elkészítése esetén a kérelmezőnek kézbesít. Ha a díjfelszámítás helyességét az adós vagy a végrehajtást kérő, illetőleg a végrehajtási eljárásban közreműködő jogi képviselő vagy más érdekelt vitatja, végrehajtási kifogást terjeszthet elő a végrehajtó székhelye szerint illetékes helyi bírósághoz.
A bírósági végrehajtási eljárásban felszámítandó általános költségátalány megfizetésének szabályairól szóló 8/2001 (IV. 27.) IM rendelet 1. §-nak rendelkezése szerint az önálló bírósági végrehajtó hatáskörébe tartozó és általa lefolytatott eredményes végrehajtási eljárásban a Magyar Bírósági Végrehajtói Kamarát a Vht. 34/A. §-a alapján általános költségátalány illeti meg. Az általános költségátalányt az adós viseli, a végrehajtó azt tőle az egyéb végrehajtási költségekkel együtt hajtja be, majd fizeti meg a kamarának Az általános költségátalány mértéke 500 ezer forint alatti végrehajtási ügyérték esetén ügyenként 1000 forint, 500 ezer forint feletti végrehajtási ügyérték esetén az ügyérték 1%-a.
A Vht. 237. § szerint a végrehajtó köteles letéti számlát nyitni, az azon elhelyezett pénzösszeg után a végrehajtó kamatot nem fizet, őrzési díjat és költséget nem számíthat fel. A Rendelet 48. § (1) bekezdése szerint a végrehajtó a végrehajtandó követelés teljesítése céljából a felek és más által befizetett összegeket a saját vagyonától elkülönítve végrehajtói letéti számlán köteles kezelni. A végrehajtói irodában működő végrehajtó a végrehajtói iroda letéti számláján köteles a pénzösszegeket kezelni, a letéti számláról a hitelintézet kifizetést csak a végrehajtó vagy helyettese rendelkezésére teljesíthet. A végrehajtói iroda valamennyi végrehajtó tagja részére köteles külön letéti számlát nyitni. A végrehajtó az általa közvetlenül felvett vagy hozzá postán érkezett összeget köteles az átvétel napján, de legkésőbb az azt követő első munkanapon a végrehajtói letéti számlára befizetni, kivéve, ha valamelyik említett napon a végrehajtó az összeget a jogosult részére közvetlenül ki tudta fizetni, vagy részére – ha más fizetési mód nem lehetséges – át tudta adni.

3.3 A végrehajtási eljárás során felmerülő költségek problematikája 
Korábbi AJB-1876/2011, AJB-4756/2012 számú jelentéseimben a díjrendelet több rendelkezésének módosítására tettem javaslatot.
Megállapítottam többek között, hogy a díjrendelet nem határozza meg, hogy a végrehajtást kérőnek a végrehajtási eljárás kezdetén pontosan milyen költségeket kell fizetnie önmagában alkalmas arra, hogy a jogbiztonság és az annak részét képező tisztességes eljárás alkotmányos követelményével összefüggésben visszásságot okozzon. 
Az előleg a végrehajtót a munkadíj és a költségátalány részeként illeti meg. A díjrendelet szerint pénzkövetelés behajtása esetén legfeljebb 75 ezer forint lehet, de a végrehajtó ehhez hozzászámíthatja a készkiadásainak várható összegét. A készkiadások a végrehajtó kamara tájékoztatása szerint is sokfélék lehetnek, így az összegük is jelentősen eltérhet. Egyre többször előfordul, hogy a végrehajtó a készkiadásokra hivatkozva akár több százezer forintos költségelőleg megfizetésére hívja fel végrehajtást kérőt. Az is előfordul, hogy úgy értelmezi a jogszabályt, hogy a teljes munkadíjra és a költségátalány 50 %-ára igényt tarthat az eljárás kezdetén, mivel nem állapítható meg egyértelműen, hogy a 75.000,- Ft összegű felső korlát az eljárás kezdetén megfizetendő összegre, vagy csak a költségátalány 50%-ára vonatkozik-e.
A végrehajtási eljárás szünetelése esetén felszámítható díj mértékével is több jelentésemben foglalkoztam, megállapítva, hogy a díjrendelet 1. § (2) bekezdése és a 21. § (1) bekezdés egymásnak ellentmondó rendelkezései önmagukban alkalmas arra, hogy a jogbiztonság és az annak részét képező tisztességes eljárás alkotmányos követelményével összefüggésben visszásságot okozzon. 
Továbbra is problémát jelent az is, hogy ha a követelés behajthatatlan és ezért az eljárás Vht. 52. § d.) pontja alapján szünetel, hogyan alakul a díjfizetés. Ezt bizonyítja az is, hogy egyáltalán nem egységes az ítélkezési gyakorlat a fenti kérdésben. 
A végrehajtási eljárás során felmerülő díjak általános mértékével kapcsolatosan jeleztem, hogy a hatályos díjrendelet nagyon összetett. A végrehajtót megillető díj számos tételből állhat, ami mind a végrehajtást kérő mind az adós számára nehezen vagy egyáltalán nem követhető. Erre tekintettel számos kezdeményezést fogalmaztam meg, amely az eljárás költséghatékonyságának elősegítését szolgálta. Ugyanakkor a díjrendelet módosítására a jelentés kiadásáig nem került sor.
A beérkező válaszok mindegyike jelezte – Végrehajtó Kamarán kívül –, hogy hatékony végrehajtás egyik fő akadálya a díjak és azokkal kapcsolatos anomáliák, amelyek miatt a végrehajtást kérő nem tudja felmérni, hogy a követelésnek érvényesítése ténylegesen milyen költségvonzata van. 
A fentiekre tekintettel, a korábbi jelentéseimben megfogalmazott megállapításaimat változatlanul fenntartom, és továbbra is szükségesnek tartom a díjrendelet teljes felülvizsgálatát. 
Minden olyan szabályozást, amely a költséghatékonyságot, és azt segíti elő, hogy a végrehajtó is érdekelt legyen az eljárás érdemi befejezésében – így a Kúria elnökének a végrehajtási díjak fokozatos megfizetésével kapcsolatos álláspontját is – támogatom. 

3.4. A bírósági végrehajtási eljárás a határidők tükrében, a letéti számla 
A beérkezett válaszok, illetve a hozzám érkező, jelentős számú panaszokban is visszatérően problémaként jelentkezik az eljárás elhúzódása illetve, hogy a végrehajtó nem érdekelt az eljárás gyors és eredményes befejezésében, hiszen a jutalék kivételével hozzájut díjához eredménytelenség esetén is. 
A legnagyobb problémát az jelenti, hogy a végrehajtókat gyakorlatilag nem kötik határidők az egyes végrehajtási cselekmények elvégzésére, a Vht. csak minimálisan rendel határidőket az eljárási cselekmények megkezdéséhez (befejezéséhez). A Rendelet 23. §-a az csupán arról rendelkezik, hogy az egyes végrehajtási cselekményeket a végrehajtó az ügyek érkezésének sorrendjében köteles teljesíteni. Ennek következtében nem vagy nehezen kérhető számon a végrehajtási eljárás elhúzódása. Gyakoriak az olyan panaszok, hogy a végrehajtó akár 1-2 éve nem végzett eljárási cselekményt egy adott ügyben, vagy sikeres végrehajtás esetén nem utalja ki a végrehajtást kérőnek a behajtott összeget. 
A végrehajtási eljárás hossza több tényezős folyamat eredménye. Az eljárás elején, amennyiben az adós vagyoni helyzetéről a végrehajtó információval nem rendelkezik, a folyamat hosszúsága, terjedelme, költségvonzata előre nem kalkulálható. Ugyanakkor a végrehajtást kérők álláspontja szerint, a végrehajtási lap kézhezvételétől az első végrehajtási cselekményig átlagosan 6 hónap telik el. Másrészről a Végrehajtó Kamara válaszlevele szerint az eljárások jelentős része egy év után befejeződik. Hangsúlyozni szeretném, hogy a Végrehajtó Kamara és a többi megkeresett, végrehajtást kérőként fellépő szervek, illetve jogi képviselők teljesen eltérő véleményt fogalmaztak meg az eljárások tartamát illetően. Fontos megjegyezni azt is, hogy a Végrehajtó Kamara által szolgáltatott statisztikákon kívül nem rendelkezünk egyéb adatokkal és a Vht. 250. § (3) bekezdés a) pontja alapján a Kamara vezeti a nyilvántartást a végrehajtók által folytatott eljárásokról, tehát rajta kívül más nem rendelkezik információkkal. 
A végrehajtható követelések érvényesítésére csak a végrehajtó tevékenysége keretében van lehetőség, így joggal várhatja el az eljárási költségeket megelőlegező hitelező, hogy hatékony és gyors eljárást folytasson le a végrehajtó. Ugyanakkor álláspontom szerint a végrehajtó nem kellően érdekelt ebben, hiszen a hatásköri és illetékességi szabályok biztosítják számára az ügyek folyamatos érkezését, attól függetlenül is, hogy milyen gyorsan és hatékonyan végzi a feladatát. 
A végrehajtó közhatalmat lát el és hatósági feladatot végez, álláspontom szerint ezért indokolt lehet akár egy általános ügyintézési határidő meghatározása, amely két eljárási cselekmény foganatosítása között eltelhet, mint ahogy szinte minden hatósági tevékenységet végző szerv eljárása során van eljárási határidő.  Megoldást jelenthet a meglévő határidők betartásnak szigorúbb ellenőrzése, illetve jogkövetkezmények alkalmazása is. Ugyanakkor a probléma nem egyoldalú, és nem csak a végrehajtó mulasztásából adódhat az eljárás hosszas volta, többen jelezték, hogy az önálló bírósági végrehajtó azért sem tudja ésszerű időn belül elvégezni eljárási cselekményeket, mert a megkeresett szervek nem válaszolnak a végrehajtói megkeresésekre. 
Mint ahogyan jeleztem, visszatérő panaszok forrása, hogy a Vht. nem határoz meg határidőt arra sem, hogy sikeres végrehajtás esetén hány napon belül kell a letéti számláról elutalni a levonások után fennmaradó összeget a végrehajtást kérőnek. A Vht. 171. § (1) bekezdése csak azt mondja ki, hogy ha a végrehajtás alá vont vagyonból befolyt összeg nem fedezi a végrehajtás során behajtani kívánt valamennyi követelést, a végrehajtó az intézkedésének, illetőleg a végrehajtás során történő értékesítésnek a jogerőre emelkedésétől számított 15 napon belül felosztási tervet készít, és azt megküldi a feleknek, egyúttal tájékoztatja őket a felosztási tervben foglaltakkal szemben benyújtható jogorvoslat lehetőségéről. Ugyanezen szakasz (4) bekezdése szerint a felosztási terv ellen a kézbesítésétől számított 15 napon belül végrehajtási kifogást lehet előterjeszteni a végrehajtást foganatosító bíróságnál. A bíróság a végrehajtási kifogásról végzéssel dönt; ha a végrehajtási kifogásnak helyt ad, a felosztási tervet megváltoztatja. A bíróság a felosztási terv végrehajtási kifogással nem érintett részét is megváltoztathatja, ha abban elírás vagy számítási hiba van, illetőleg a végrehajtó nem a jogszabálynak megfelelően készítette el a felosztási tervet. Álláspontom szerint az említett jogszabályi hiányosság miatt sérülhet a végrehajtást kérő tisztességes eljáráshoz való joga, illetve – a kifizetés indokolatlan elhúzódása esetén – a tulajdonhoz való joga. Az Alkotmánybíróság gyakorlata szerint az alapjog-korlátozás alkotmányosságának feltétele, hogy a szükségesség, alkalmasság és arányosság követelménye együttesen fennálljon, jelen esetben azonban ez nem áll fenn.
A fentiekre tekintettel megállapítom, hogy a Vht. azon hiányossága, miszerint nem határozza meg, hogy a felosztási terv után mennyi időn belül kell kiutalni az összeget a végrehajtást kérőnek, a tisztességes eljáráshoz való joggal, a tulajdonhoz való joggal és a jogbiztonság követelményével összefüggésben okoz visszásságot. 
Szintén probléma forrása a letéti számlán kezelt pénzösszeg után járó kamat is. A Végrehajtói Kamara válasza szerint ez olyan elenyésző mértékű, hogy csak a számlavezetési díj fedezetére elegendő, ugyanakkor egyéb szerv válasz szerint olykor jelentős összeg is lehet, amelye a végrehajtó nem köteles kiadni. Álláspontom a kamat a végrehajtást kérő pénzösszege után a polgári jogi szabályokat figyelembe véve a végrehajtást kérőt illeti meg, a Vht. azonban ettől eltérően szabályozza a fenti kérdést, és tulajdonjog biztosít a végrehajtónak egy olyan pénzösszeg kamata felett, amelynek nem a tulajdonosa. Jelenleg a hitelintézetek néhány ezer forintos éves díjért vezetik a letéti számlákat, de olyan is van ahol a számlavezetés ingyenes. Álláspontom szerint a szabályzás felülvizsgálata indokolt, amelynek során véleményem szerint biztosítani kell, hogy végrehajtást kérő hozzájusson a tulajdonát képező kamathoz. Megoldást jelenthet például a letéti számla éves díjának beillesztése a végrehajtó díjrendelet szerinti díjába. 
Több megkeresett szerv véleménye szerint a hatékonyság jelentősen növelhető lenne, ha az előzetes eljárás intézménye visszakerülne a jogszabályba, hiszen az lehetővé tenné, hogy a végrehajtást kérő minimális összegű díj ellenében a közhiteles nyilvántartások alapján információt szerezzen az adós végrehajtás alá vonható jövedelméről, vagyonáról, illetve ha az adós ellen más végrehajtó foganatosított eljárás volt folyamatban. Az információk birtokában a hitelező felmérheti, hogy milyen megtérülésre számíthatna. Vagyon hiányában értelemszerűen nem indítana eljárást az adós ellen, hiszen csak további költségeket generálna. Korábbi jelentéseimben kifejtettem, hogy az intézmény jelentősen csökkenthetné a behajthatatlansággal végződő végrehajtási eljárásokat, és nagyobb mérlegelési lehetőséget biztosítana végrehajtást kérőnek is. A jelenlegi szabályozás sem a végrehajtást kérő sem az adós érdekeit nem szolgálja, hiszen a költséget megfizetése végső soron az adóst terheli, de vagyon hiányában azt a hitelező viselő, miközben a végrehajtó eredménytelenség esetén is hozzájut díjához. A fentiekre tekintettel, véleményem szerint a jogintézmény visszaállítása jelentősen javíthatná az eljárások hatékonyságát. 

3.4. A bírósági végrehajtási eljárás és a felszámolási eljárás „találkozása” az alkotmányossági követelmények tükrében
A Vht. 5. § (1) bekezdése alapján a bírósági végrehajtás során állami kényszerrel is el kell érni, hogy a pénzfizetésre, illetőleg az egyéb magatartásra kötelezett – aki lehet jogi személy is – teljesítse a kötelezettségét.
A Csődtörvény 1. § (3) bekezdése szerint a felszámolási eljárás olyan eljárás, amelynek célja, hogy a fizetésképtelen adós jogutód nélküli megszüntetése során a hitelezők a Csődtörvényben meghatározott módon kielégítést nyerjenek. Így ugyanaz a jogi személy a felszámolási eljárás alanya is lehet adósként. A releváns kérdés tehát a bírósági végrehajtási eljárás és a felszámolási eljárás „összeütközése”, az az eset, amikor a bírósági végrehajtási eljárásban kiderül, hogy az adós ellen felszámolási eljárás van folyamatban. Erre az esetre nézve a Csődtörvény 38. (1) bekezdése a következő szabályokat fogalmazza meg: az adós ellen a felszámolás kezdő időpontjában folyamatban lévő – a felszámolás körébe tartozó vagyonnal kapcsolatos – végrehajtási eljárásokat a végrehajtást foganatosító bíróságnak (hatóságnak) haladéktalanul meg kell szüntetni, a lefoglalt vagyontárgyakat és a befolyt, a végrehajtás költségeinek levonása után fennmaradó, de még ki nem fizetett pénzeszközöket a kijelölt felszámolónak kell átadni. Az adós ingatlanán fennálló végrehajtási jog a felszámolás kezdő időpontjában megszűnik. A felszámoló a végrehajtói díjjegyzékben foglalt díjfelszámítás ellen külön jogszabály rendelkezései szerint végrehajtási kifogást terjeszthet elő. 
A pénzkövetelés érvényesítése céljából a felszámolás kezdő időpontja előtt indított eljárás a hitelezőt nem mentesíti a Csődtörvény 28. § (2) bekezdésének f) pontjában és 46. § (7) bekezdésében foglalt kötelezettség teljesítése alól. Ennek megfelelően a hitelezőknek ismert követeléseiket a felszámolást elrendelő végzés közzétételétől számított 40 napon belül a felszámolónak be kell jelenteni; illetve ezzel együtt a nyilvántartás díját meg kell fizetniük. 
Tekintettel kell lennie a Csődtörvény 37. §-ának szabályaira is, amelynek az ügyben még alkalmazandó rendelkezése szerint az adóssal szemben fennálló olyan követeléseket, amelyeket a felszámolás közzétételétől számított 40 napon túl, de 180 napon belül jelentettek be, a felszámoló nyilvántartásba veszi, és kielégíti, ha a Csődtörvény 57. § (1) bekezdésében felsorolt tartozások (általános kielégítési sorrend) kiegyenlítése után van rá vagyoni fedezet. Több késedelmesen bejelentkező hitelező között a kielégítési sorrend általános szabályai (Csődtörvény 57-58. §§) az irányadók. 
A Vht. 55. § (1) bekezdésének b) pontja alapján a végrehajtást foganatosító bíróság a végrehajtást köteles végzéssel megszüntetni, illetőleg korlátozni, ha külön törvény így rendelkezik. Erre, és a Csődtörvény idézett 38. § (1) bekezdésére tekintettel a bírósági végrehajtási eljárás foganatosító bíróságnak a végrehajtást haladéktalanul meg kell szüntetnie, a lefoglalt vagyontárgyakat és a befolyt, a végrehajtás költségeinek levonása után fennmaradó, de még ki nem fizetett pénzeszközöket a kijelölt felszámolónak kell átadni. Az adós ingatlanán fennálló végrehajtási jog a felszámolás kezdő időpontjában megszűnik. A probléma ott jelentkezik, ha a felszámolást elrendelő bíróság nem küldi meg a végzést a végrehajtást elrendelő bíróságnak, mint ahogyan az egy korábbi AJB-2481/2010 számú vizsgálat során is megállapítást nyert, és a végrehajtó nem szerez tudomást a felszámolási eljárás megindításáról. Abban az esetben a végrehajtást kérő és a felszámolást kezdeményező nem ugyanaz a hitelező, még nehezebben jut érdemi információhoz a végrehajtó. Ugyanakkor a felszámolási eljárásban a hitelezői igény bejelentésére megállapított határidők jogvesztőek, és – mint ahogy korábban utaltam rá – akkor is bejelentési kötelezettség terheli a hitelezőt, ha más módon – például végrehajtási eljárást indítva – igényérvényesítést kezdeményezett. További bonyolódhat az ügy, ha készfizető kezes ellen végrehajtási eljárást, majd ezt követően az adós ellen felszámolási eljárást indított hitelező, még nagyobb nehézséget jelent, ha nem ugyanaz a hitelező indította a két eljárást. Tehát alapvető érdek fűződik ahhoz, hogy a végrehajtó a lehető legrövidebb időn belül értesüljön a felszámolás elrendeléséről. 
A Vht. 47. és 47/A. §-ai alapján széleskörű információgyűjtési jogosultság illeti meg a végrehajtót. Ennek keretében a Vht. 47. § (1) és (2) bekezdései alapján a cégbíróságot is megkeresheti, ugyanezen szakasz (7) bekezdése alapján a megkeresés történhet elektronikus úton is. Minderre azonban a Vht. nem ír elő határidőket, sem azt, hogy az adatlekéréseket ismételten milyen gyakorisággal kell megkísérelni. A végrehajtási eljárás lefolytatására – mint ahogyan korábban jeleztem – nem ír elő konkrét határidőt jogszabály. 
Amennyiben az adósnak van végrehajtható vagyona, illetve jövedelme, akkor is jelentkezhetnek olyan objektív akadályok, amelyek a végrehajtási eljárás elhúzódásához, esetleg meghiúsulásához vezethetnek, fellelhető vagyon hiányában a végrehajtási eljárás szünetel a Vht. 52. §-a szerint.
Láthatóan nincs pontos szabály arra, hogy ha az adós gazdálkodó szervezet akkor mikor, illetve milyen gyakorisággal kell meggyőződnie a végrehajtónak arról, hogy az adott adós nem áll felszámolás alatt. Ez különösen olyan esetekben fontos, amikor a végrehajtó eleve csak a felszámolás közzétételéből, a cégnyilvántartás adataiból értesülhetett a felszámolás elrendeléséről. A gyakorlatban az eljáró végrehajtók általában az eljárásuk megkezdését követően, a végrehajtási cselekmények foganatosítása során, a beszerzett, illetve tudomásukra jutott információk alapján tudják megállapítani azt, hogy az adós ellen indult-e felszámolási eljárás. Ezt követően tudnak intézkedni arról, hogy a Csődtörvény 38. § (1) bekezdésének érvényesülése érdekében az ügyet beterjesszék a bírósághoz. Ez azonban azzal a veszéllyel fenyeget, hogy a végrehajtást kérő – önhibáján kívül – nem képes hitelezői igényét a felszámolási eljárásban rendelkezésre álló jogvesztő határidőn belül előterjeszteni.
Mindennek alapján szükséges lenne a vonatkozó joganyag, a Vht. és/vagy a Csődtörvény olyan módosítása, amely lehetővé tenné azt, hogy az eljáró végrehajtó időben értesüljön, és így időben értesíthesse a végrehajtást kérőt is, az adós elleni felszámolási eljárás megindulásáról. Figyelembe véve a bírósági végrehajtások gyakorlatát, mindennek törvényben való rögzítése indokolt. 
Történhet ez például oly módon, hogy a norma előírja azt, hogy a végrehajtóhoz érkezést követően az adott ügyben (ha a Csődtörvény hatálya alá tartozó adósról van szó) a cégadatokat haladéktalanul lekérjék, illetve meghatározott időközönként ezt az adatlekérést megismételjék. Tudomásom szerint az elektronikus informatikai rendszer ezt már lehetővé teszi. Álláspontom szerint az ilyen esetek előfordulását csak egy ilyen gyakorlat kialakulása tudja megelőzni, amelyhez viszont – figyelemmel a jogterület sajátosságaira – szükséges lenne egyértelmű jogszabályi előírás, annak érdekében is, hogy ez a gyakorlat számon kérhető legyen. 
Nem fordulhat elő, hogy a jogszerűen eljáró jogosult, önhibáján kívül a jogszabályba foglalt eljárási rendelkezések nyomán, a kialakult jogi helyzet eredményeképpen ne tudja érvényesíteni jogerős bírósági határozatban megállapított jogszerű követelését, anélkül, hogy ennek bármilyen ésszerű alkotmányos indoka lenne. 
Mindezek alapján megállapítom, hogy jogi szabályozás, fent említett hiányosságai a jogállam fogalmából levezethető jogbiztonság követelményével valamint a végrehajtást kérő tisztességes eljáráshoz való jogával összefüggésben okoznak visszásságot.
Indokoltak és szükségesnek tartom megjegyezni, hogy a megkeresett szervek válaszaikban nemcsak ezt a problémát jelezték, tulajdonképpen nincs érdemi kommunikáció a végrehajtó és a felszámoló között, nem segíti egymás munkáját, amely az igényérvényesítések sikerességét is nehezíti. 

3.5. Nemzetközi kitekintés
Egyes államokban a végrehajtók állami alkalmazottak, ezek vagy a bíróságok (pl. Horvátország) vagy közigazgatási hatóságok rendszerében (pl. Oroszország, Moldova, Bulgária, Finnország, Svédország) tevékenykednek. 
Más államokban a végrehajtó nem áll szolgálati viszonyban, bár közhatalmat gyakorló szervnek minősül, mégis bizonyos fokig független jogállásúnak tekinthetők. (pl. Franciaország, Hollandia) [Kapa Mátyás: Hitelezővédelem a bírósági végrehajtásban, 93. oldal, Dialóg Campus 2006]
A végrehajtást Görögországban is végrehajtási tisztviselők látják el, akik lehetnek közvetlen és közvetett tisztviselők. A közvetlen tisztviselőket a kérelmező hitelező jelöli ki, ami választási lehetőséget is biztosít egyben a végrehajtást kérő számára. Ezek a végrehajtók, akik állami tisztviselők, és jogosultak az adós birtokában lévő javak zár alá vételére, közvetlen végrehajtásra, olyan adósok letartóztatására, akikre vonatkozóan szabadságvesztés-büntetést rendeltek el, illetve árverések előkészítésére. Közvetlen tisztségviselők még a közjegyzők vagy helyettük eljáró békebírók, akik jogosultak az adós zár alá vett vagyontárgyainak önkéntes vagy kényszerintézkedésekkel végrehajtott árverésének levezetésére, illetve a bevétel elosztására kielégítési sorrend alapján. Közvetett tisztviselők a rendőrség, a fegyveres erők, illetve a végrehajtó tanúi, akik együttműködnek olyan esetekben, amikor a végrehajtással szemben ellenállást tanúsítanak, vagy ilyen veszély fennáll. 
Írországban a végrehajtási feladatokat az Ítéletvégrehajtási Hivatal látja el, amelyet bírói titulusú rangban lévő rangidős tisztviselő vezeti, és a személyzethez tartozik egy végrehajtási főtisztviselő és 14 végrehajtási tisztviselő, mindegyikük be van osztva Észak-Írország egy kerületéhez, és egy további végrehajtási tisztviselő a kerületek között váltakozva végzi munkáját. Ez a hivatal rendelkezik hatáskörrel a végrehajtási elutasítására, a végrehajtható okiratok alapján a végrehajtás elrendelésére, az adós vagyoni helyzetének vizsgálatára.
Olaszországban a végrehajtás a bírósági végrehajtók – közhivatalnokok – feladata, akik a bírósági szervezet tagjai. A bírósági végrehajtó megteszi a határozat végrehajtásához szükséges jogcselekményeket – szükség esetén más személyek (például a vagyontárgy értékét megállapító szakértő, a letétben vagy kezelésben tartandó vagyontárgy letétkezelője vagy gondnoka) segítségével. A végrehajtási eljárásban az ingatlanokkal kapcsolatban nemrégiben bevezetett reformok lehetővé teszik, hogy a bíróság közjegyzőt bízzon meg a vagyon értékesítésével kapcsolatos feladatokkal. Az állami végrehajtási megbízottakra bízott jogcselekményeket azonban a bíróság felügyelheti és irányíthatja. Probléma vagy vita felmerülése esetén tehát a bírósági végrehajtó, a közjegyző vagy a felek tájékoztatják a végrehajtást irányító bíróságot, amely ezt követően beidézi a feleket és kibocsátja a megfelelő utasításokat.
Európában jól működő végrehajtási rendszerre példaként hozta fel a MAKISZ a svéd modellt, melyet 2008-ban reformáltak meg. Svédországban a végrehajtást egy állami hatóság, a Végrehajtási Hivatal végzi. Az általános jogi felelősség a végrehajtót terheli, míg magát a végrehajtást rendszerint a végrehajtási tisztviselők végzik. Végrehajtási ügyekben az állam költségeire díjat kell fizetni, ha végrehajtásra kerül sor, a költségeket főszabály szerint lehetőség szerint attól kell behajtani, aki ellen végrehajtást kértek. A Svéd Végrehajtási Hivatalnak 6 tevékenységi területe van, az első a kommunikáció, amelynek keretében iskolai oktatások során próbálják felhívni a diákok és szüleik figyelmét az eladósodás elkerülésének módjaira illetve annak veszélyeire. A követelési igények elbírálása funkció keretében a Hivatal a bírósági határozatot nem igénylő ügyekben jár el. Ez a Hivatal jár el a csőd- és felszámolási eljárások felügyelőjeként, mint vagyonfelügyelő és felszámoló, dönt a fizetési könnyítések engedélyezéséről és ellenőrzi azok betartását. Ezen kívül ügyfélszolgálatot működtet, amely biztosítja, hogy az adósok és a hitelezők is érdemi információhoz jussanak az eljárás során, és természetesen végzi a szűk értelemben vett végrehajtást is. A Hivatal felállításával a behajtási gyakorlat egységessé vált, mindenki számára egyenlő feltételekkel elérhető, és a rendelkezésre álló erőforrások felhasználása is hatékonyabb. Ezeken kívül az eljárásért fizetendő díj a svéd költségvetést illeti, amely ezáltal finanszírozni tudja a hivatal működését. 
Tekintettel arra, hogy a megkeresett szervek többsége, illetve álláspontom szerint is szükséges a jelenlegi rendszer hatékonyabbá tétele, az egységes joggyakorlat biztosítása, indokolt lehet a más országokban jól működő végrehajtási modellek tanulmányozása. Több szerv – jelentésem tényállást megállapító részében ismertetett – véleménye szerint elfogadhatatlan, hogy Európában szinte egyedülálló módon a hazai végrehajtók hatósági feladatot látnak el, illetve közhatalmat gyakorolnak nyereségorientált vállalkozási tevékenység keretében, teljesen önállóan.
Egy részletekre is kiterjedő nemzetközi összehasonlító elemzés elvégzése így indokolt abból a célból, hogy az 1994-es törvénnyel bevezetett rendszer felülvizsgálata a nemzetközi viszonylatba állítva történhessen meg. Az alternatív megoldások értékelése és egyes elemek vagy éppen egy teljes modell esetleges átvétele – természetesen a magyar viszonyokat is megfelelően megvizsgálva – előmozdíthatja a bírósági végrehajtás rendszerének fejlesztését, sőt, jogalkotói döntéstől függően, átalakítását. 
A bírósági végrehajtás rendszerét érintő tematikus biztosi vizsgálatsorozatban a bírósági végrehajtási eljárásokban érintett személyek és szervezetek szakmai álláspontjának, gyakorlati tapasztalatainak, véleményének számbavétele illetve a korábbi ombudsmani jelentések mind felvetik az átfogó jogalkotói felülvizsgálat lehetőségét.

Intézkedéseim
A jelentésemben feltárt, alkotmányos jogokkal összefüggő visszásságok orvoslása és jövőbeni megelőzése érdekében az Ajbt. 37. §-a alapján felkérem a közigazgatási és igazságügyi minisztert, hogy 
a.)	kezdeményezze a bírósági végrehajtásról szóló 1994. évi LIII. törvény olyan irányú módosítását, amely
−	rögzíti, hogy a felosztási terv jogerőre emelkedése után a végrehajtó mennyi időn belül köteles a végrehajtást kérőt megillető összeget kiutalni;
−	biztosítja, hogy a végrehajtó automatikusan, rövid határidőn belül értesüljön az adós ellen elrendelt felszámolási eljárásról;
b.)	vizsgálja felül a bírósági végrehajtói díjszabásról szóló 14/1994 (IX. 08.) IM rendelet teljes díjrendszerét;
c.)	fontolja meg a jelenlegi végrehajtási rendszer átfogó átalakításának kezdeményezést, figyelembe véve a jelentésben foglalt rendszerszintű anomáliákat, valamint a nemzetközi szabályozásnak hasznosítható tapasztalatait.

Budapest, 2013. május

Prof. Dr. Szabó Mátésk.